DESEŐ CSABA
1939
A jazzben ritka instrumentumot, a hegedűt, illetve a mélyhegedűt választotta hangszeréül. A hazai jazzéletbe a hatvanas évek elején, a Dália-korszakban kapcsolódott be. Szinte kezdettől fogva saját zenekarait vezeti; az évek során több formáció élén játszott, s mint szólista sok magyar és külföldi együttesben szerepelt. Ízes hegedűjátékával jelentős helyet vívott ki magának a magyar jazzéletben.
(Fotó: magánarchívum)
- Az Ön működése több területre kiterjed. Tagja a Magyar Állami Hangversenyzenekarnak, a jazzben egy sajátos hangszeren játszik, s emellett klubok vezetésével, előadások tartásával aktívan kiveszi részét a műfaj népszerűsítéséből is. Beszélgetésünk kiindulópontját óhatatlanul az alapvető kettősség adja: az, hogy szimfonikus zenekar tagja (is), mennyiben befolyásolta jazzjátékának alakulását; egyáltalán, hogyan lehet két, ennyire különböző zenei világban egyszerre forogni? Melyik az igazi?
- Sokan kérdezték már, hogyan fér meg a kettő egymás mellett. Énbennem nagyon békésen, és hála istennek azt mondhatom, hogy ebből soha nem volt konfliktusom. Szerintem mind a kettőt lehet jól és rosszul csinálni. Az Országos Filharmónia, amely a kenyéradóm, kezdettől fogva végtelen megértéssel viseltetik az én jazzműködésem iránt, sőt az utóbbi időkben az a megtiszteltetés ért, hogy közreműködhettem ifjúsági koncertjein jazzegyüttesemmel. Ezt én nagyon komoly és szép feladatnak tartom, mert végül is az utánpótlást neveljük vele.
- Belső konfliktusokat sem okozott a kettősség?
- Erről nem akarok sokat beszélni, mert ha nagyon mélyre ásnánk, akkor azt kellene mondanom, hogy tulajdonképpen választanom kellett volna. A gyakorlati tényező az, hogy még ma sem merném vállalni a rizikót, hogy csak a jazzből éljek, mert bár ma már elég fejlettnek nevezhető a magyar jazzélet, de nem elég szilárd ahhoz, hogy biztosan számíthasson rá az ember. És sajnos nem elég komoly. Hiányozna az a biztonságérzet, amit egy szimfonikus zenekari élet nyújt; amellett, hogy szeretem is. Világhírű kollégáim, Jean-Luc Ponty vagy Didier Lockwood nagyon hamar választottak. Csakhogy ott, ahol ők élnek, a jazz nagy múlttal, stabil bázissal rendelkezik.
- Azt hiszem, egzisztenciális szempontból aligha kárhoztatható a „kétlakiság" miatt, hiszen Magyarországon nem nagyon lehet pusztán a jazzből megélni. Viszont ami a hangszerkezelés szakmai, technikai oldalát illeti, mégiscsak jelentős különbség van a két játékmód között.
- Egy hangszeren is lehet két nyelven beszélni. Mechanizmusában ugyanúgy kezelem a hangszert, akárhová ülök be; viszont a kifejezésmód, a megszólalás valóban egészen más. Klasszikuszenész kollégáim a jazz ritmusképleteit, még ha leírva látják is, teljesen másképp szólaltatják meg, mint én; sok időbe és fáradságba kerül, ha meg akarom nekik tanítani. Néha akad ilyenre példa, amikor szórakoztató-zenei felvételek készítésére kérnek, s én vagyok a koncertmester. Mutatom a vonásokat, a frazírozást, de annak, aki ezt nem játssza rendszeresen, ez nagyon más.
- A feljegyzésekből tudjuk, hogy a hegedű furcsa pályát futott be a jazzben. Már egészen korai időszakában előfordult, az utcazenekarok is használták. A harmincas években természetesen nem érvényesülhetett a big bandek nagy rezes kórusai mellett. Sokáig nem is tartották igazi jazzhangszernek, éppen kisebb hangereje miatt. Úgy vélekedtek róla, hogy mindig kicsit kávéház-jellege volt, s erősebben kötődött az európai hagyományokhoz; nem véletlen, hogy itt éltek és élnek a leghíresebb hegedűsök: Joe Venuti, Stephane Grappelli, Sven Asmussen. Aztán a hetvenes években egy csapásra megváltozott a helyzet: a jazz-rock elektronikus eszközeivel a hegedű az előtérbe került, elsősorban Jean-Luc Ponty káprázatos játéka révén.
- Pontosan így van, azóta valóban népszerű lett a hegedű. Ponty zseniális muzsikus, szerintem a jazztörténet legnagyobb hegedűse. Aki ő utána színre lépett, mind elektromos hegedűt használ. Kifejlődött egy igényes, komoly ipar, amely az elektromos hangzást szolgálja. A hegedű ma kifejezetten szépen, esztétikusan szólal meg. Újabban már a modulált hegedűhangot is felfedezték.
- Mi adja a hangszer sajátosságát a jazzben?
- Speciális ízt visz bele. Az emberek évtizedeken keresztül megszokták, hogy a jazzre jellemző hangszerek a ritmusszekciótól eltekintve a szaxofon, a trombita, a pozan. A hegedű ezektől lényegesen eltérő hangzásvilágot produkál. Különlegességét az is fokozza, hogy még ma is viszonylag kevés hegedűs van a többi hangszereshez képest.
-
Talán azért, mert aki hegedűn kezd tanulni, annak útja a klasszikus zene vonala mentén van kijelölve. Rendkívüli hatás
kell ahhoz, hogy valaki ettől eltérjen. Játékstílusát és felvételeit ismerve az ön alapvető bázisa és indíttatása a swing és a bebop; nyilván azért, mert ezekkel találkozott először fiatalsága éveiben. Ám a hagyományos értelemben vett swing és bebop a hetvenes években háttérbe szorult a rock térhódítása miatt. Ez a váltás az ön zenéjében is nyomon követhető: mi volt ennek az oka?
- Elsődlegesen a ritmus. Új ritmusalapra, új lüktetésre lehetett játszani, s ez óriási perspektívákat nyitott. A rock-ritmus nagy újítás, nagyon sok a felhasználható lehetőség. A hangzásban pedig az elektronika hozott sok újat. A Fender zongora, a szintetizátor ekkor jött igazán használatba, majd hamarosan megjelentek a phase-shifterek is. Egy időben én magam is ilyet és wah-wah pedált használtam. Ma már újabb készülékekkel dolgozom, pl. egy Electric Mistress nevű modulátorral. Ez is teszi, hogy másképpen szólal meg a hegedűm. S ami az indíttatásomat érinti: nem szabad elfelejteni, hogy a legnépszerűbb amerikai jazz-rock felvételeken az a jó szólista, aki bebopot improvizál. A rock alapra a bebopnál jobb improvizációt én nem ismerek, de sok kollégám sem. Tehát mindennek alapja a swinges lüktetés, amit átmentünk a rock-ritmusalap fölé; és a bebop frazírozás, ami szintén a rock-ritmus és hangzásvilág fölött szól. És ez óriási lehetőségeket rejt magában.
- Viszont a rock-ritmika, bár kétségtelenül hozott újításokat, esetenkénti mechanikusabb megoldásaival meg is köti a zenészek kezét. Emiatt a szigorúbb jazz-emberek amolyan vadhajtásnak tekintik.
- Ezen nagyon sokat vitatkoztam jazzkedvelőkkel. Egy részük azért hajtja a magáét, mert Magyarországon és Európában is általában nagyon kevés a jó dobos. Nem lehet összehasonlítani, hogy ritmikailag mennyivel többet tud egy amerikai dobos, mint egy európai; hogy milyen másként hozza a lüktetést, legyen az swing vagy rock.
- Volt önnek több rockos, funkys felvétele, amelyek a televízió popzenei műsoraiba is bekerültek.
- Erről is sokan kérdeztek, olykor támadó éllel. Az ilyeneken azonban nem szabad megsértődni, mert amit az ember megcsinál, azt vállalnia kell. Elég utalnom néhány névre anélkül, hogy egy kategóriába sorolnám magam velük -: Chick Corea, Herbie Hancock, George Duke foglalkozik komolyan ilyesféle zenékkel. Hát akkor én is vehetem magamnak a bátorságot egy-két kifejezetten populáris hangvételű lemez készítéséhez úgy, hogy belelopom a jazz elemeit is. A rádió szereti ezeket, kéri tőlem. Elég gyakran forognak is, többször, mint a jazzfelvételeim. Nos, azért vállalok ilyet, mert egyrészt szeretem, másrészt meg sokkal nagyobb közönséghez szólnak. Ha a hallgatók megismerik és megjegyzik, hogy Deseő Csaba együttese játssza, akkor eljönnek egy igazi jazzkoncertre is.
- Mégiscsak védekező álláspont az, amikor a jazz arra kényszerül, hogy kinyújtsa kezét az éretlen közönség felé olyan áron is, hogy közben engedményeket tesz.
- Kétségtelenül. Vegyük úgy, hogy ezek rafinált kis harcok a jazz érdekében. Ezt is sokan a szememre hányták, de nem bántam. Egyébként mindig megdöbbentő volt számomra, hogy nálunk sok zenész lekezeli a jazz-rockot, de még többen a funkyt.
- Külföldi példákra hivatkozott. Véleménye szerint mennyire lényeges az, hogy egy magyar jazz-zenész figyelje a világ jelenségeit, a jazz újabb és újabb irányzatait?
- Nagyon fontos, mert Magyarország a jazz világában tulajdonképpen provincia. Kell figyelni, hogy az egész világon merre fejlődik a jazz; és nemcsak egy irányzatot megismerni, hanem sokat. Ezért kell gyakran utazni, külföldi együtteseket, lemezeket hallgatni.
- Ez a mohó figyelem nem vezet epigonizmushoz? Hol lehet a magyar zenész igazi énje, egyénisége? Melyek azok a határok, amelyeken belül önmagát megvalósíthatja?
- Ez nehéz kérdés. Az egyetlen, amit évtizedek óta változatlan formában lehet játszani, az a dixieland vagy az egészen hagyományos swing. Kétségtelen, meg kell találni azt a világot, amiben az ember a legjobban tudja kifejezni magát. Ehhez azonban meg kell találni a megfelelő partnereket is. S ez a legnehezebb nálunk, magyar földön.
- Miért?
- Magyarországon két lehetőség van a partnerek kiválasztására. Vagy veszek magamnak nagyon sok fáradságot és energiát és összetartok néhány embert huzamosabb időn keresztül, vagy a könnyebbik megoldást választom, és körbetelefonálom régi barátaimat, a rutinos, befutott jazzembereket, hogy gyerekek turné, felvétel vagy fesztivál van, gyerünk játszani. Erre összeállunk, csinálunk egy próbát, és elmegyünk játszani. Ennél maradnak a legtöbben. Emiatt van az a nagyszámú közepes vagy még gyengébb produkció, amivel évek óta elárasztják a közönséget.
- Ezt nevezi a köznyelv hakninak.
- Igen. Sajnos a hakni a jazz-világra is jellemző lett az utóbbi években. Tisztelet természetesen annak az egy-két együttesnek, amely ettől elhatárolja magát, és gyakorol, kialakítja a maga formáját és profilját.
- Vajon mi az oka a hakni elburjánzásának?
- Egészen hétköznapi dolog: a pénz. Van ma már néhány zenész Magyarországon, akik meg tudnak élni a jazzből, viszont kénytelenek ilyen kompromisszumokra is, ha rendesen meg akarnak élni. Ez a dolgot valamelyest menti, de rontja a jazz színvonalát.
- És a zenészek hogyan érzik magukat ebben a helyzetben?
- Áltatják magukat azzal, hogy mi olyan jók vagyunk, hogy nem is tudunk rosszul játszani. És ez nagy hiba.
- Most a többes szám harmadik, első, vagy az egyes szám első személy az érvényes?
- Töredelmesen be kell vallanom, hogy néha én is beleugrottam ilyesmibe. Ennek olyan okai voltak, hogy akadtak időszakok, amikor nem tudtam összetartani állandó együttest, viszont nem akartam a vérkeringésből teljesen kiesni. Igen, ha most kritizálok, akkor önkritikát is kell gyakorolnom. Csak olyan zenészek engedhetnek meg maguknak efféle ad hoc – nevezzük finoman így – produkciókat, akik valóban zseniálisak, és mindenfajta felkészülés nélkül vállalhatják a kockázatot, hogy kiülnek, és azt játsszák, ami éppen eszükbe jut.
- Miért olyan fontos a vérkeringés, a jelenlét, hogy engedményekre is hajlandók érte a muzsikusok?
- A közönség hamar elfelejti az embert. Pár évvel ezelőtt többször szerepeltem a televízióban; akkoriban gyakran előfordult, hogy fölismertek az utcán. Amikor ritkábban szerepelek, nagyon hamar elfelejtenek. Más dolog ismerten a színpadra menni, mint ismeretlenül.
- Milyen lehetőségei vannak egy magyar muzsikusnak ahhoz, hogy „jelen legyen"?
- Elsősorban az országos klubhálózatra lehet támaszkodni. Ha az ember kapcsolatban áll a klubokkal, akkor időről időre meghívják, s játszhat. Aztán vannak rádiófelvételek, sokkal ritkábban lemezfelvételek.
- Ön azon kevés magyar zenészek közé tartozik, akikkel idehaza és külföldön egyaránt készült önálló lemez. Mit jelentettek ezek a lehetőségek? Vegyük először az itthonit.
- Egyrészt örültem a lehetőségnek, a lemez megszületésének, s hogy elég szép példányszámot ért el. Azért nem vagyok egészen boldog mégsem, mert ez a produkció nem úgy sikerült, ahogyan szerettem volna. A Hanglemezgyár technikai felszerelése 1976-ban még kezdetleges volt, a stáb pedig olyan emberekből állt, akik bár szakmailag kifogástalanok, de életükben csak komolyzenei felvételeket rögzítettek. A rendelkezésünkre álló rövid idő alatt nem tudtunk közös nevezőre jutni a hangzást illetően, s ez nagy keserűséggel tölt el. Ez a lemez nekem olyan fontos volt, mint a saját gyermekem. Borzasztóan vártam arra, hogy megszülessen, s amikor végre megjelent és itthon feltettem, majdnem sírva fakadtam az eredmény miatt.
- Ennyire fontos a hangzás?
- Egy lemezt teljesen el lehet rontani vele. A legzseniálisabb zenész produkcióját is elronthatja a rossz keverés. Ez a lemez annyira rosszul van keverve és préselve, hogy egészen illúzióromboló.
- És a külföldi lemez, amit Four Strings Tschaba címen nemzetközi együttessel az MPS lemeztársaságnál készített?
- Nagyon jó kritikák jelentek meg róla az NSZK-ban, forgalmazták fél Európában és Amerikában. Ennek következtében 1978-ban a Down Beat-ben a kritikusok listáján a több figyelmet érdemlő zenészeknél a hegedű kategóriájában az ötödik helyre kerültem. Ennél többet azonban nem hozott: a magyar jazz-zenészek nincsenek eléggé benne a nemzetközi vérkeringésben. Messze nem annyira, mint a lengyelek vagy akár a csehek.
- Egy ilyen lemez sem teszi lehetővé, hogy jelentkezzenek a nyugati piacon? Egyáltalán, lehetséges-e magyar muzsikus számára oda betörni?
- Lehetséges, mint azt a pár példa mutatja. Magam is több ízben szerepeltem az NSZK-ban, Hollandiában, Ausztriában. A legtöbbet kétségtelenül Pege érte el, ő utazik a legtöbbet. Ez az utazási lehetőség kétféle: vagy szólistaként hívnak meg, vagy együttessel. Magyar együttes külföldön átütő sikert nem ért még el; inkább a szólisták. Ez az ország gazdag jó szólistákban, de a zenészek kicsit lusták ahhoz, hogy a közös munkában részt vegyenek.
- Úgy tudom, gyakran szerepel Jugoszláviában.
- 1975-ben egy nagykanizsai fesztiválon ismerkedtem meg Bosko Petrovics vibrafonossal, aki meghívott Zágrábba. Azóta ez az együttműködés rendszeressé vált. Borzasztóan szeretek jugoszláv muzsikusokkal játszani. Jugoszláviában sokkal nagyobb a jazztradíció, mint nálunk, szép számmal működnek big bandek rengeteg szólistával, akikkel különböző kisegyüttesekben is szoktam játszani. Kitűnően képzett, igazi profi zenészek. Rajtam kívül sokszor hívnak meg más külföldi szólistákat; nekem is volt alkalmam olyan nagyságokkal együtt játszani, mint Albert Mangelsdorff, John Lewis. Pár éve lemezt is készítettünk Bosko Petrovics együttesével.
- Visszatérve a kiinduló témánkhoz: ha annak idején a jazz mellett dönt, nem érhetett volna el többet, mint ahol most tart?
- Talán igen. Csak hát, mint mondtam, akkor nagy bátorság kellett volna a választáshoz.
- Most már késő lenne a váltás?
- Nincs szándékomban.
- Nem fordult meg még az a fejében, hogy egyszer felhagy a jazzel?
- Megmondom őszintén, néha igen. A magyar jazzéletben olykor vannak mélypontok... Hogy mondjam? Úgy érzem, még mindig úttörő munkát végzünk. A komolyzene hivatalból támogatott és dotált. A popzene iránt hallatlan nagy az érdeklődés, nagyon nagy üzlet. A jazz nem nagy üzlet, kevés támogatást kap, ugyanakkor egyre nagyobb az érdeklődés iránta. Erre az illetékeseknek is fel kellene figyelniük. Gondoljon csak arra, hogy a rádión kívül melyik hivatalos orgánum foglalkozik rendszeresen a jazz-zel.
- Ha eddigi működését és terveit, lehetőségét nézi, mit gondol, hol fog tartani tíz év múlva?
- Nehéz a jövőbe látni. Nem tudom. Most létrehoztam egy új kvartettet. Nem várok semmi világmegváltó újdonságot, de előfordulhat, hogy sikerül olyan színt kikeverni, amilyen még nem volt. Abban a zenében, amit játszunk, van swing is, rock is, latin-amerikai és klasszikus beütés is. Szeretnénk intimebb zenét játszani; a magyar jazzben nagyon kevés a dinamika, a pianót sokszor elfelejtik. Meggyőződésem az is, hogy a melódiára mindig szükség van. Szóval, ha ez sikerül, ezt szeretném folytatni, egy szín maradni továbbra is a jazzvilágban. Nincsenek sztár ambícióim.
(Jazz, 1982/2)
(In: Azt mondom: jazz. Zeneműkiadó, Budapest, 1983)